L’audiòfon
té també un control de volum, que pot governar el propi usuari,
usualment una rodeta, tot i que a vegades es pot regular amb un
comandament. En els retroauriculars existeix un commutador
amb les lletres M-T-0. En la posició 0 l’aparell està apagat.
La posició M significa “micròfon”, és a dir la posició
usada en condicions normals. La posició T significa “telèfon”;
En aquesta situació serveix per escoltar el telèfon (per inducció)
o per escoltar allò que un conferenciant diu, el so d’un
film... en sales dotades amb un bucle magnètic previst per a tal
fi. |
![](grafics/md.jpg) |
|
|
Cura dels audiòfons a
l'escola
|
El
manteniment i cura dels audiòfons és una tasca de la responsabilitat
dels pares, o bé del propi alumne/a si aquest/a és el suficientment gran
com per ser capaç de custodiar-lo. En principi un/a nen/a als 6 o 7 anys
ja ha de ser prou competent com per saber posar-se’l i treure-se’l,
saber si la pila està esgotada o detectar que no funciona bé. Aquests
objectius d’autonomia personal són treballats pel/per la logopeda que
els atén a l’escola com una part més del seu currículum
personalitzat. En qualsevol cas és útil que els ensenyants tinguin en
compte algunes precaucions elementals per tal d’estar segurs que els audiòfons funcionen bé o per, donat el cas, evitar que
es malmetin com a conseqüència d’alguna activitat escolar:
-
Es
recomana utilitzar els audiòfons durant tot el dia. Això no vol dir
que no hi hagi certs tipus d’activitats escolars en què calgui
treure-se’ls, com per exemple durant la natació. També és
recomanable fer-ho si el nen o la nena juguen a futbol al pati o a cap
altre joc en què sigui fàcil rebre alguna pilotada o un cop a
l’orella. Cal pensar que al rebre un cop, apart de poder
espatllar-se l’aparell, el motlle auricular pot rascar i fer sagnar
el conducte auditiu. Quan l’alumne/a es treu l’aparell per
practicar alguna d’aquestes activitats cal que el deixi apagat, en la posició
0, i millor amb la portella de la pila una mica oberta (si no hi ha
perill que es perdi).
-
Si,
malauradament, l’audiòfon es mulla cal assecar-lo amb aire no
massa calent o amb un drap de cotó, però mai no s'ha de posar damunt d’un
radiador.
-
Si
l’audiòfon xiula és possible que el motlle estigui mal col·locat al
pavelló auditiu i per això s’acobli el micròfon amb l’auricular (efecte
Larsen). Cal indicar a l’alumne/a que se’l posi bé. Si malgrat
això segueix xiulant potser significa que el motlle s’ha quedat
petit perquè el pavelló ha crescut, o que el tubet de plàstic està
foradat, o que el nen/a té un tap de cera. No serveix baixar el volum
per evitar el xiulet perquè llavors el nen/a tampoc no hi sentiria
com cal. En cas que el motlle s’hagués quedat petit l’única
solució és complementar-lo (rectificar-lo afegint material) o fer-ne
un de nou.
-
En
cas de no tenir seguretat que l’alumne/a hi sent bé pot ser útil posar-se
darrera d’ell/a i invitar-lo/la a que digui si hi sent quan se li
parla. Si no és així pot ser que porti l’audiòfon apagat o que
la pila s’hagi esgotat. Si el/la nen/a és encara petit/a convé
que els pares deixin a l’escola algunes piles de recanvi per tal de
poder-les reemplaçar si és el cas. Cal tenir-les en un
lloc fresc i sec.
-
El
volum i els altres paràmetres venen determinats per l’estudi que ha
realitzat l’audioprotetista sobre el cas. No s’han de canviar sense
consultar prèviament.
-
És
útil que els infants petits portin els audiòfons lligats amb una
cinta o goma que passi per darrera del cap i que estigui cordada a la
bata, al jersei o a la samarreta. S’evitarà que els audiòfons es
perdin o caiguin a terra si surten de l’orella al córrer o jugar.
Els
audiòfons no són un perifèric d’ordinador “plug and play” que
s’endollen i ja funcionen sols. Un cop triats els més adients i col·locats
a l’orella segueix tot un període d’adaptació en què caldran varies
visites al gabinet audioprotètic on va ser adquirit, i al CREDA, on es
controlarà la seva eficàcia i s’aniran fent ajustaments per
optimitzar-los. En aquest sentit l’audioprotetista agrairà qualsevol
observació que se li faci arribar en relació al comportament auditiu de
l’alumne/a a l’aula. Els audiòfons també requereixen controls periòdics
amb la presència del nen/a. Per això és possible que durant el curs
s’hagi d’absentar alguna vegada de l’escola, sobretot si és
petit/a. Val la pena consensuar els dies de visita al CREDA, perquè si bé
els audiòfons són importants també ho és la vida escolar: No cal
concertar una d’aquestes visites precisament el dia que l’escola
celebra la castanyada, o el dia que l’alumne/a va d'excursió o ha de presentar el
treball de recerca.
Com
qualsevol altre enginy tècnic els audiòfons tenen una vida útil, després
de la qual cal canviar-los.
|
|
Els audiòfons de
conducció òssia
|
|
|
S’utilitzen amb persones que tenen una sordesa conductiva
(de transmissió) que no es pot corregir quirúrgicament (o
que no es pot operar encara en el cas de nens petits). Per
exemple, manca de pavellons auditius, agenèsia del conducte
auditiu extern, etc. Consten d’un vibrador que es fa
recolzar sobre l’os temporal. D’aquesta manera
s’estimula directament la còclea. Els models clàssics estan formats per una diadema, en un extrem de la qual hi ha el
micròfon i el vibrador, que es manté en contacte amb
l’os gràcies a la pressió exercida pel flexo de la
diadema. Aquest tipus d’audiòfon també es comercialitza
inserit en ulleres de pala gruixuda.
|
Actualment
existeix un nou
tipus més eficaç (figures de l’esquerra), conegut com BAHA en el seu
acrònim en anglès (Bone Anchored Hearing Aids). Consten
d’un pilar de titani que s’implanta a l’os (tal com els
implants dentals), en el qual es connecta l’aparell (proveït
d'un vibrador) mitjançant un acoblador inserit en el pilar. |
|
|
Els
sistemes de freqüència modulada
|
|
Per
tal que l’alumnat sord que utilitza audiòfons en tregui profit a
l’escola, no només han d’estar ben ajustats sinó que també
l’ambient sonor de l’aula ha de ser adequat. Els elements que
poden augmentar la dificultat d’entendre allò que diu l’ensenyant a
classe són principalment:
-
El
soroll de fons:
L’oïda humana no és un sentit passiu sinó actiu i selectiu: En un ambient on hi
hagi diverses fonts sonores simultànies, una persona oient pot
“sintonitzar” aquella que li interessa, per exemple una conversa
determinada enmig d'altres. La resta passa a ser un teló de fons. Però l’audiòfon
no coneix la voluntat de selecció del seu portador. Els audiòfons de
darrera generació són capaços de privilegiar la veu humana i
filtrar bastant el soroll de fons, però quan són vàries les
persones que parlen alhora allò que amplifiquen pot ser una sopa de
veus. Un dels ambients on sovint diverses persones parlen alhora és
precisament l’aula d’una escola, sobretot quan més petits són
els nens i les nenes. L’audiòfon amplifica tot l’ambient sonor de
procedència humana de l’aula, i fins i tot el de les aules veïnes,
el del pati, etc.
-
La
distància: Com
més llunyana es produeix la veu del mestre/a en relació a la ubicació
de l’alumne/a sord/a, més feble la percep. Per això es recomana
que l’educador/a estigui sempre situat a prop d’ell/a.
-
La
reverberació: El rebot de
les ones sonores contra les parets de l’aula afecta la intel·ligibilitat
quant més despullades són aquestes o més grans són les finestres.
El laboratori, el lavabo o qualsevol altra cambra enrajolat amb
rajoles de ceràmica, són sales amb molta reverberació.
|
![](grafics/fm.jpg) |
L’ús
dels sistemes emissors de freqüència modulada a l’aula ajuda a
rebaixar aquests inconvenients. Els sistemes FM transmeten el so mitjançant
ones de ràdio. Estan formats per un emissor i un receptor. La persona que
parla (mestra/e) du al damunt l’emissor, format per un petit micròfon i
un transmissor, mentre que l’alumne/a utilitza un petit receptor acoblat
a la part inferior del seu audiòfon. (No tots els audiòfons tenen la
possibilitat d’acoblar-se a un receptor de FM). Com que el senyal pot
travessar les parets, si a l’aula del costat hi un altre sistema similar
en funcionament, lògicament un i altre hauran d’estar sintonitzats en
canals diferents per evitar que s’interfereixin.
Els
sistemes FM milloren la relació senyal-soroll de fons i
“apropa” i singularitza la veu del mestre/a. També es poden
configurar de manera que no quedi desconnectat el micròfon de
l’audiòfon per tal d’evitar que l’alumne/a sord/a resti
incomunicat auditivament de la resta de companys en activitats en
què aquests intervenen oralment.
|
|
No
tots els alumnes sords treuen benefici dels sistemes FM.
Existeixen protocols previs per valorar si en són candidats,
relacionats amb el tant per cent de discriminació de la paraula.
Per sota d’un percentatge determinat es considera que no són de
gaire utilitat.
Existeixen
també sistemes de FM per a superfícies més grans (tals com
teatres, sales de conferències,...) on diferents portadors d’un
receptor poden sintonitzar amb un mateix emissor. |
|
|
Els
implants coclears (IC)
|
|
Els
implants coclears són dispositius electrònics implantats en part a
l’os mastoides, darrera l’orella, que estimulen les cèl·lules
ciliades de l’òrgan de Corti mitjançant uns elèctrodes. L’excitació
elèctrica produïda propaga impulsos nerviosos similars als que es
produeixen en les persones oients. És possible implantar elèctrodes a la
còclea encara que estigui danyada, sempre que restin cèl·lules ciliades
en bon estat.
|
|
Com funcionen
|
Els dispositius d’implant coclear consten de dues parts: Una, visible, que es col·loca a l’exterior
del crani, i una altra implantada a l’os mastoides mitjançant una
operació quirúrgica.
La
part externa (figura de la dreta) consta d’un micròfon que rep
el senyal acústic i d’un processador de la paraula que el
transforma en un senyal elèctric codificat repartit en diversos
canals. Com més canals, més ric serà el senyal transmès.
(Existeixen models en què el processador i el micròfon estan
units en un mateix dispositiu, mentre que en altres models el
processador va a part, i està unit al micròfon per un fil).
El senyal codificat pel processador és enviat mitjançant un
cable prim a una bobina transmissora que està recolzada damunt dels cabells,
i que es manté sense caure perquè la part interna del dispositiu,
la que està implantada a l'os, disposa d’un imant que la
subjecta. (Figura inferior esquerra). |
![](grafics/extern.jpg)
|
|
|
![](grafics/imantat.jpg) |
La
part interna, implantada a l’os quirúrgicament, consta d’una
antena i d’un receptor (imatge de la dreta), i també de l’imant
que atrau i subjecta la part externa. El receptor capta les ones de
freqüència modulada que provenen de la bobina transmissora després
d’haver travessat la pell i les envia a través d’un elèctrode
(de fet, un feix d’elèctrodes) fins a la còclea. |
![](grafics/icintern.jpg) |
|
|
|
![](grafics/coclelectr.jpg) |
Aquest
feix d'elèctrodes penetra la còclea resseguint la seva mateixa forma
d’espiral (figura de l’esquerra) ja que en l’operació quirúrgica
se l’ha fet lliscar pel seu interior emmotllant-se a la seva
morfologia. D’aquesta manera els diversos elèctrodes estan en contacte amb
les cèl·lules ciliades de la còclea que encara funcionen, i les
exciten. L’estímul es produeix en diversos llocs de la longitud
de la còclea, cosa per la que es fan treballar
cèl·lules ciliades sensibles a diferents freqüències, tant greus
com agudes. Els impulsos resultants circulen pel nervi auditiu fins
al cervell, que els reconeix com a so.
|
|
Existeix un període de “rodatge”, d’ajustament pel nen/a mentre el
seu cervell aprèn a interpretar els sons que abans no sentia, que varia
segons cada cas. Durant aquest temps es requereixen diverses visites al
centre implantador per tal d’activar paulatinament els canals, ajustar
la programació i practicar diversos tests de reconeixement de la paraula.
També es necessita temps perquè l’usuari s’acostumi als sons que
rep, els quals són sovint percebuts inicialment com a metàl·lics.
|
|
Qui és candidat/a a un
implant coclear
|
Els
criteris varien d’un centre implantador a un altre. Es poden realitzar
tant en nens, prelocutius o postlocutius, com en adults. Els criteris
també han
anat variant amb el temps: Per exemple abans només es consideraven
candidats a implants aquells nens pràcticament cofòtics, és a dir amb
molt minvades restes auditives. En canvi ara es consideren aptes també
nens amb pèrdues auditives molt menys massives. Abans no s’implantaven
nens molt petits, i en canvi actualment hi ha la tendència a fer-ho el
més primerencament possible. Fa
uns anys s’implantava només una orella, i ara es valora la possibilitat
d’implantar les dues en certs casos. També a vegades es planteja
combinar l’implant amb un audiòfon.
De
tota manera sembla que hi ha consens en relació a uns criteris generals:
-
Tenir
una sordesa neurosensorial no retrococlear pregona o severa en ambdues
orelles: El nervi auditiu ha de ser funcional. No tindria
cap lògica implantar un elèctrode a la còclea si l’element que
condueix els impulsos al cervell –el nervi- no tingués aquesta
capacitat.
-
No
beneficiar-se gens o gairebé gens de l’ús d’audiòfons:
Per aquest motiu s’acostuma a adaptar prèviament audiòfons durant
uns mesos als nens/es que no en són encara usuaris per tal de comprovar que
no n'obtenen prou profit.
-
Que
no hi hagi contraindicacions quirúrgiques o mentals.
(Malformacions, no suportar l’anestèsia, malalties psiquiàtriques
importants,...)
-
Que
existeixi motivació personal i compromís per part de la família:
Un dels protocols que es realitzen amb la família i amb el nen és de
caire psicològic per tal de comprovar la motivació positiva i les
expectatives ajustades. Un futur usuari prou madur pot decidir per sí
mateix, però en el cas de nens petits la família i l’equip de
professionals han de ser molt cautelosos pel fet de decidir, en un
tema molt important, per una persona que no té encara la capacitat
reconeguda de fer-ho per sí mateixa.
-
Compromís
per seguir una rehabilitació auditivo-oral: L’implant no té sentit si no es practica
posteriorment un treball
auditiu i oral sistemàtic.
Hi ha equips
de professionals de l’implant que consideren una contraindicació
el fet que el/la nen/a utilitzi també la llengua de signes.
D’altres, en canvi, aconsellen que no deixi d’utilitzar-la.
|
|
Quins resultats poden
esperar-se
|
No
hi ha certeses quant a prediccions, tot i que com en tants aspectes de la
vida hi ha diversos factors que poden augurar un millor pronòstic (que
també valen pel cas dels audiòfons):
-
En
general, quant menys temps s’hagi passat sense sentir, millor pronòstic.
Això és igualment vàlid tant pels nens/es prelocutius com pels postlocutius.
-
En
infants prelocutius, en la mesura que l’implant s’hagi realitzat més
primerencament (sobretot abans dels 2-3 anys) hi ha més
probabilitats que aprenguin espontàniament paraules i
frases quotidianes sense suport visual de labiolectura o gestualitat.
En la mesura que es superi el període crític idoni per
al desenvolupament del llenguatge, més enllà dels 5-6 anys, hi ha més
variabilitat quant al resultat.
-
En
nens/es postlocutius es poden esperar resultats més favorables degut
a què la memòria auditiva que conserven els permet reconèixer abans
i més eficaçment la informació sonora que els arriba.
-
És
indispensable en primer lloc la motivació del propi usuari, que hi
trobi sentit i que tingui ganes d’escoltar i de parlar. També és
necessària la motivació de l’entorn (família, amics...). Quan el
nen/a és molt petit/a no té aquesta capacitat de raonament, i són els
pares els que han de valorar els pros i contres. En aquest sentit
l’implant és molt més que una operació quirúrgica: És un procés
que comença en aquesta, i cal perquè l’èxit sigui possible unes
expectatives positives, una rehabilitació auditiva adequada i un
acotxament afectiu de l’entorn. En aquest sentit també el
professorat i els companys del grup tenen un paper important.
|
|
Cura de l'implant a
l'escola
|
Les indicacions per tenir cura de l’implant en el marc escolar són les
mateixes que les referides en el cas dels audiòfons (que no es mulli, que
es retiri la part externa quan hi hagi riscos de rebre cops, etc.). Cal
evitar sobre tot que amb algun cop fort o joc brusc es dany la part
interna de l’aparell, ja que cal no oblidar que, a diferència de
l’audiòfon, aquest dispositiu està implantat, i per tant és
inaccessible sense cirurgia.
|
|
Defensors i detractors
|
Hi ha molts defensors dels implants coclears, i també alguns detractors. Aquells
professionals que en són partidaris minimitzen els riscos quirúrgics i
defensen que amb les tecnologies actuals (audiòfons digitals “intel·ligents”
o implants coclears) es pot arribar a parlar si es compta també amb un
bon treball logopèdic.
|
|
Altres persones,
generalment properes a
associacions de persones sordes opinen que es tracta d’una cirurgia molt
invasiva que s’aplica moltes vegades a nens que no poden decidir per sí
mateixos. Des de la perspectiva de la sordesa entesa no com a deficiència
sinó com a fet sòciocultural s’ha titllat a vegades de
genocidi. (Clicar la imatge).
|
El
Bureau International d’Audiophonologie, al marge d’aquesta
pugna, diu en la seva Recomanació 07/1: “La col·locació
d’un implant coclear no és una intervenció “miraculosa”.
No és una reparació de l’orella que restableixi l’audició
normal. Té indicacions precises i limitacions. Només pot ser
plantejada després d’un període suficientment llarg
d’observació per apreciar el benefici obtingut per les pròtesis
auditives i l’evolució del nen”.
L’implant
és una ajuda, però no garanteix la capacitat de parlar. El més
important és que, en el cas dels infants, els pares estiguin
suficientment informats des de tots els angles possibles per tal
de tenir l’oportunitat de decidir amb responsabilitat i amb coneixement dels
pros i contres.
|
|
Implants
auditius de tronc cerebral (IATC)
|
|
|
La
col·locació d’un implant coclear convencional no serveix quan està
lesionat el nervi auditiu, ja que aquest no pot transportar al cervell els
impulsos electroacústics que es generarien des de la còclea. Per això
en aquests casos pot estar indicat un IATC. Aquests tipus d’implants
funcionen de manera similar als coclears, però els elèctrodes estan col·locats
directament en el troncoencèfal, fent “el pont” a la còclea i al
nervi auditiu.
Inicialment
només s’aconsellaven en casos de neurofibromatosi de tipus II
(tumoracions que envaeixen la porció auditiva), però actualment es pot
plantejar també utilitzar-los en casos no tumorals de persones majors de
12 anys que tenen el nervi auditiu o la còclea absents o molt malmesos.
|
En
comparació als implants coclears, d’IATC se n’han realitzat molt
poques operacions. Els resultats no poden comparar-se a aquells, tot i que
la majoria d’implantats obtenen beneficis en la percepció dels sons
ambientals i en la millora de la capacitat de lectura labial.
|
|
Implants
d'orella mitjana
|
|
![](grafics/iom.gif) |
Aquestes pròtesis s’implanten mitjançant cirurgia en els ossets de la
cadena ossicular o a la finestra rodona per tal de provocar-ne la
vibració, i així estimular l’orella interna.
És un tipus d'ajuda auditiva no gaire estesa. Pot estar indicat en
aquelles persones amb hipoacúsia neurosensorial de moderada a
greu que no es beneficiïn dels audiòfons convencionals. A més a
més, en general, es contemplen aquests requisits:
-
Tenir
més de 18 anys.
-
Poca
diferencia (10 dB o menys) entre els llindars aeri i ossi de
l’audiograma tonal en almenys dues freqüències.
-
Bon
reconeixement del llenguatge parlat (Un 50% o més).
-
Bon
funcionament de l’orella mitjana, de tota la part
retrococlear (nervi auditiu, centres auditius cerebrals...,) i
de l’aparell vestibular. Sense infecciones cròniques o
alteracions anatòmiques de l’orella interna.
|
Existeixen uns models semi-implantables (consten d’una part externa amb micròfon,
bateria i microprocessador, més una altra d’interna amb unitat
receptora i transductor), i uns altres totalment implantables que
no tenen part externa visible.
|
|
|
Dispositius
visuals a l'escola
|
|
De
la mateixa manera que existeixen les anomenades barreres arquitectòniques,
enteses com a entrebancs per a l’accés i el desplaçament de les
persones que tenen una mobilitat reduïda, existeixen també les barreres
a la comunicació, enteses com aquelles que impedeixen l’accés a la
informació i a la comunicació de les persones amb disminució sensorial
auditiva o visual. Així doncs, si es considera per exemple el
ferrocarril, una barrera arquitectònica la constituiria l'absència d'un ascensor per baixar a l’andana. Una barrera de comunicació per
a les persones invidents fóra la no existència d’avisos de megafonia
que anunciïn la via d’arribada del tren, o que dins el vagó
no s’indiquin acústicament les successives estacions. En canvi, una barrera de
comunicació per a les persones sordes fóra que no existís indicador
visual de la via d’arribada o, dins del tren, de les diverses parades. A l’escola poden
donar-se situacions de barreres de comunicació en les que l’alumnat
sord o bé no pot rebre la informació o bé ha de dependre dels seus
companys oïdors per obtenir-la, per exemple:
|
-
El
timbre del pati o d’inici o final de classe: Si no existeix
un avisador lluminós, situat on l’alumne/a sord/a pugui
veure'l, que funcioni simultàniament amb el timbre, dependrà dels companys
oïdors, que li hauran d’advertir la
situació o haurà de seguir-los entrant o sortint de classe
quan vegi que els altres ho fan.
-
L’alarma
d’emergències: Cal que hi hagi un avisador lluminós
sobretot en els
llocs on pugui estar sol l’alumne/a sord/a, com per exemple
els lavabos, per prevenir situacions d’emergència. S’han
donat casos en escoles on algun
alumne sord “s’ha cremat” perquè es donava la circumstància
que estava al lavabo al produir-se un simulacre d'incendi i cap
avís no li va advertir.
|
|
|
|
|
|
|