|
Catedral de Santiago de Compostela
Església romànica
|
Títol: Catedral de Santiago el Major.
Autor: Desconegut. Les obres van ser encarregades pels bisbes Diego Peláez (fins a 1087) i Diego Gelmírez (fins a 1128). La seva construcció comença en 1075 per ordre del bisbe Diego Peláez que encarrega la direcció al mestre francès Bernardo el Vell, i se sap que hi havia 50 picapedrers dirigits per Robert. l'obra s'interromp en 1105 i es reinicia en 1117 pel bisbe Diego Gelmírez (de cultura francesa), que va reparar, abovedar i va fortificar l'obra anterior de l'edifici.
En 1124 es va començar la construcció del claustre (tan petit que va ser substituït en el segle XVI). L'obra principal es va acabar h. 1122-1128. Es va finançar amb donacions i ofrenes dels pelegrins, els habitants de la ciutat i del rei Alfons VI (1072-1109), més les rendes de l'arquebisbe i el dret especial d'encunyació de moneda. El Pòrtic de la Glòria és obra posterior, del mestre Mateo, realitzada entre 1161 i 1188.
Data: 1075 a 1211.
Localització: Santiago de Compostel·la, La Corunya, Espanya.
|
![Santiago3](Santiago3.jpg) |
Estil: Arquitectura Romànica. La catedral de Santiago de Compostel·la és l'obra mestra del romànic espanyol i la més evolucionada i monumental de les esglésies de peregrinació europees.
Les proporcions són monumentals: 100 m de longitud, nau central de 10 m, naus laterals de 5 m, i la volta de la nau central té 22 m d'altura uniforme.
Anàlisi formal: Catedral romànica, realitzada en pedra seguint el típic model d'església de peregrinació, amb planta de creu llatina i capçalera amb girola i absidioles. La longitud de l'edifici és de 97 metres. L'edifici, una de les majors construccions de l'estil romànic, presenta als seus peus un nàrtex, en el qual se situa el Pòrtic de la Glòria. En la construcció primitiva, en aquest espai se situaven a cada costat sengles torres de planta quadrada.
Espai interior: Es caracteritza per la planta de creu llatina, amb tres naus i girola, com la majoria de les esglésies de peregrinació. Destaquen en gran manera l'enorme transsepte de tres naus, la capçalera complicada amb una girola (poc freqüent a Espanya) amb cinc capelles, les dues torres que enquadren la façana, i la tribuna amb trifori .L'interior del temple es divideixes en tres naus. La central posseeix un ample de 10 metres i aconsegueix una altura de 22, cobrint-se amb volta de canó.
Les naus laterals, de menor altura i uns 5 metres d'amplària ho fan amb voltes d'arestes. Sobre aquestes naus laterals s'alcen tribunes que apunten a la nau central mitjançant arcs geminats. Les seves obertures exteriors proporcionen il·luminació a la part superior de la nau central, la qual cosa contrasta amb la major penombra de la zona inferior.
Les voltes se sostenen amb pilars composts que presenten columnes adossades, organitzades de manera tal que la columna que mira cap a la nau central s'eleva al llarg de tota l'altura d'aquesta, fins a aconseguir l'inici de l'arc faixó corresponent. El transsepte s'organitza també en tres naus en els extrems de les quals s'obren sengles portades a l'exterior. D'altra banda, en un dels seus costats majors aquest transsepte presenta quatre absidioles, disposats dues a cada costat de la capçalera. Sobre el creuer s'alça un cimborri. En tot aquest enorme transsepte s'alcen també tribunes sobre les naus laterals.
La capçalera de la catedral és d'àmplies dimensions i disposa d'una girola amb cinc capelles radials en les absidioles. D'elles, la central presenta a l'interior forma absidiada, mentre que a l'exterior es tanca amb testera plana. A l'interior destaca l'articulació de les obertures de les finestres de la tribuna, amb arcs geminats.
Tot l'espai interior del temple està organitzat de manera que els fidels (després de concloure aquí la seva peregrinació fins a la tomba de l'apòstol Santiago) poguessin accedir a la catedral per la portada dels peus i recórrer-la fins a arribar a la girola, en l'espai central de la qual es troba el sepulcre del citat apòstol. Tot est camino interior o deambulatori de l'edifici permet que puguin desenvolupar-se sense interferències les cerimònies religioses. |
![Santiago5](Santiago4.jpg) |
![Santiago6](Santiago tribuna.jpg) |
El transsepte és monumental i s'organitza també en tres naus en els extrems de les quals s'obren sengles portades a l'exterior. Aquest transsepte presenta quatre absidioles, disposats dues a cada braç. Damunt de les naus laterals del transsepte s'alcen també tribunes, i sobre el creuer s'aixeca una torre cimborri.
Les naus laterals que circumden tot el transsepte arriben sense interrupció fins a la girola o deambulatori que envolta la capçalera de la catedral, d'àmplies dimensions, amb cinc capelles radials, una en l'absidiola quadrangular (de costats rectes) en la qual acaba el temple, anomenada del Salvador.
Les altres quatre capelles estan en les respectives absidioles semicirculars. La tribuna es prolonga pel deambulatori (no es coneix bé la funció d'aquest allargament). En la cripta sota el centre de la capçalera està el sepulcre que la tradició identifica com el de l'apòstol Santiago.
Tot l'espai interior del temple està organitzat de manera que els fidels (després de concloure aquí la seva peregrinació fins a la tomba de l'apòstol Santiago) poguessin accedir a la catedral per la portada dels peus i recórrer-la fins a arribar a la girola, en l'espai central de la qual es troba el sepulcre de l'apòstol. Tot aquest camí interior de l'edifici permet que puguin desenvolupar-se sense interferències les cerimònies religioses.
Espai exterior:
Hi ha dues portades en el magnífic transsepte de la primera etapa de construcció, en el nord la Portada de França (o de la Azabachería) i en el sud la Portada de les Argenteries.
![Santiago A](Santiago - fachada-de-la-azabache.jpg)
La Façana de la Azabachería (gaieta) correspon al braç esquerre del transsepte (vist mirant a l'altar), i va ser, durant molt de temps, la porta principal del temple. El nom d'aquesta façana ve dau pel gremi dels azabachers, els qui van finançar la construcció d'aquesta part. Età completament reformada en estils posteriors al romànic.
La Façana de les Argenteries (Platerias) (situada en el costat dret del transsepte) emmarca l'única que queda de les primitives façanes i dels quatre arcs inicials solament queden els dues centrals. S'observen dos timpans recolzats en modillones i emmarcats per triple arquivolta, que pren la forma dels arcs lobulats d'influx islàmic. Una sèrie d'escultures es abigarran en els arcs, moltes d'elles afegides posteriorment, procedents de les portades nord i oest, i desmuntades per a ser substituïdes. La façana està coronada per una balustrada de pedra. El seu nom ve dau pel gremi dels llauradors de la plata, que van finançar la seva construcció.
|
![Santiago P](Santiago Puerta_de_las_Platerias.jpg) |
![Platerias](SantiagoCompostela-PortaPlaterias.jpg)
Decoració:
Pòrtic de la Glòria.
Cronologia Finals S.XII,
Autor:Maestro Mateo i els seus deixebles ,
Tipologia: Relleu que originalment va estar policromat amb colors cridaners i brillants.
Material ; marbre i granit
Catedral de Santiago de Compostel·la.
Descripció iconogràfica:
El Pòrtic s'organitza en tres arcs, ( els dos laterals manquen de timpà) el de l'esquerra presenta escenes de l'Antic Testament, el central que és el més conegut presenta en el timpà el tema de l'Apocalipsi i l'arc de la dreta el Judici Final ) Lectura cronològica d'esquerra a dreta.
El gran arc central està dividit per un trencallums en el qual es pot observar de baix a dalt: en la basa un home amb barba que pot ser Adan, Sansón, Moisès o Abraham que obre la boca a lleons que actuen com a respiradors de la cripta inferior
En el fust es representa :
- l'arbre de Jessé, suposat arbre genealògic de Jesús
- un capitell amb el tema de la Trinitat: colom com a Esperit Sant i el Pare que sosté al fill que porta el llibre de la Revelació
- l'apòstol Santiago en actitud acollidora; adossat al fust però que sembla una figura exempta.
- i finalment un capitell amb el tema de les temptacions de Crist
-
En aquest mateix trencallums però en la part posterior es troba una figura en actitud penitent que es pensa que és el mestre Mateo .
En el timpà apareix Crist jutge (Crist en Majestat) amb els braços oberts, mostrant les seves nafres, i envoltat de S. Marcos ( lleó) S. Mateo ( caixa d'impostos, al·lusió a la seva condició de publicà), S. Lucas (toro) i Sant Joan (àguila).
En el costat de la nostra esquerra i en part superior es representa al poble d'Israel i en el de la nostra dreta el poble triat.
En la part inferior àngels amb els símbols de la passió la columna , la creu , la corona d'espines , la gerra de pilatos, esponja, els claus i la llança i l'assot i el martell.
En l'arquivolta els vint-i-quatre ancians del Apocalípsis amb instruments musicals disposats en sentit radial i xerrant en parelles.
En el costat esquerre de l'arc es representen les heretgies i en els brancals els profetes ( Isaias, Daniel, Jeremias, .) que somriuen i dialoguen.
En el costat dret en la part superior els pecats capitals i un àngel i sota en els brancals els apòstols Pere amb les claus, Pablo amb un llibre, Santiago i Juan jóven i somrient.
D'aquesta manera en els brancals s'uneixen el Vell ( profetes ) i el Nou Testament ( apòstols)
|
![Tímpano](santiago tímpano.jpg) |
Anàlisi formal:
El Pòrtic de la Glòria presenta elements habituals del romànic:: com l'horror vacui i l'adaptació al marc sobretot en el timpà i arquivoltes,
però s'observen aspectes estilístics que són antecedents del gòtic:
- La figura comença a independitzar-se del marc arquitectònic en els brancals i trencallums on adquireixen un volum o cos que abans no tenien ( exemple apòstol Santiago)
- La representació anatòmica és més realista, natural, de cànon més estilitzat. i els plecs són més voluminosos, es dinamitzen cauen elegantment.
- Els rostres són més naturals, s'expressen, somriuen, dialoguen, atorgant a les figures una humanitat i una sensibilitat
- Els personatges comencen a individualitzar-se, no tots els rostres són iguals, cadascun mostra la seva personalitat.
![Pórtico1](Santiago - Pórtico-de-la-Gloria.jpg)
Context i funció
Recuperació d'Europa a partir del segle XI, èxit dels camins de peregrinació com el de Santiago.
En la Península el segle XI significa la crisi del califat i regnes taifes que facilita la reconquesta, repoblació i l'arribada de recursos als reis cristians mitjançant els tributs o pàries.
Precisament el camí de Sant Jaume va ser promogut per Alfons VI que patrocina i protegeix els cluniacenses.
El Camí fomenta el comerç i el trànsit d'idees i cultures, la construcció de ponts,hospitals, albergs per als pelegrins.
En suma va ser factor de desenvolupament econòmic, vehicle de mescla de cultures . Espanya entra a Europa ,enfront del culte mossàrab s'imposa el culte romà introduït pels cluniacenses.
La construcció de la catedral de Santiago està relacionada amb l'afluència de pelegrins i la labor de promoció de la catedral del bisbe Gelmirez.
Aquest Pòrtic té funció didàctica ensenyar els dogmes i missatges del món teocràtic dirigit per l'Església, promovent la pietat i les vies de salvació i vida dels sants.
Però per a uns pelegrins que porten dies caminant aquest pòrtic no pot ser sol d'ensenyament o avís sobre el Judici sinó fer-los sentir l'esperança d'una salvació promoguda pel Rei de Reis que els acull i mira després de la seva llarga marxa
També el pòrtic és l'avantsala de l'entrada a la Jerusalem celestial en la qual l'apòstol Santiago fa d'amfitrió.
Aquesta obra se situa ja en la ultima etapa de l'escultura romànica que comenzo cap al segle XI amb exemples com el Crismón de Jaca , el claustre de Santo Domingo, i contínua durant el segle XII amb el Pòrtic de les Platerias , el gran arc d'entrada de Ripoll.
![Pórtico2](Santiago portico-gloria.jpg)
Simbologia: La catedral de Santiago ve a simbolitzar, en primer lloc, la importància d'una ciutat i una seu bisbal en la qual està situat el sepulcre d'un dels dotze apòstols de Crist. En aquest sentit, la pròpia planta de l'església és imatge de la creu de Crist i, en conseqüència, representació en pedra de la idea de la crucifixió i mort de Jesús com a base per a la salvació del món. Però, d'altra banda, la construcció simbolitza a la perfecció el desenvolupament del regne astur-lleonès en un moment en el qual l'espai geogràfic peninsular es trobava fragmentat i en el qual sobresortia el món islàmic representat per al-Andalus.
El sepulcre de l'apòstol Santiago va ser redescobert cap a l'any 829, de manera tal que sobre el mateix es va edificar (regnant Alfons II el Cast) un primer temple, de reduïdes dimensions. Més tard es van aixecar allí altres dues basíliques preromàniques a les quals finalment va acabar substituint la catedral que ara podem contemplar.
El camí de Sant Jaume: El fet de disposar de l'única tomba conservada d'un dels dotze primers deixebles de Jesús (juntament amb la de Sant Pere, a Roma), va convertir a l'antiga Iria Flavia en el centre d'un creixent moviment de peregrinacions que aviat va aconseguir a tota la cristiandat europea, de la qual Santiago de Compostel·la va acabar convertint-se en un dels principals centres religiosos. Va sorgir així el camí de Sant Jaume, una ruta de peregrinació que acabava precisament aquí el seu recorregut.
Els diferents ramals d'aquesta via s'unien després de creuar els Pirineus, per a recórrer a continuació tot el nord peninsular i concloure en Compostela. D'aquesta manera, el camí va facilitar els intercanvis culturals entre les diferents zones del continent i va portar més enllà de les fronteres de la península la fama d'una ciutat i d'una monarquia (l'astur-lleonesa) que va impulsar la devoció a les relíquies de l'apòstol. Succeïa tot això en una Europa ruralitzada i feudal, però que lentament s'aniria obrint al desenvolupament de les ciutats, del comerç i de les activitats burgeses, sempre sota l'atenta mirada de l'Església cristiana com a controladora única de les consciències.
Significat i context historicoartístic:
En aquesta època de confrontació bèl·lica entre dues civilitzacions definides per les seves respectives religions cobrava més importància la situació espacial del sepulcre d'un dels dotze apòstols de Crist, Santiago el Major. S'entén així la lògica que la planta de l'església sigui la imatge de la creu de Crist i, en conseqüència, una representació en pedra de la idea de la crucifixió i mort de Jesús com a base per a la salvació del món.
La catedral de Santiago de Compostel·la mostra la importància de la ciutat i la seva seu bisbal una època en el qual l'espai geogràfic peninsular es trobava fragmentat, en plena Reconquesta cristiana contra el poder islàmic d'Al-Andalus. El poder religiós, econòmic i social dels bisbes Peláez o Gelmírez, i per extensió de l'Església medieval, es va mostrar en la llarga i costosa construcció del temple, la immensitat del qual es correspon a les exigències religioses i socials de l'època, en ple apogeu del Camí de Santiago, de la lluita del regne de Castella i Lleó contra els almoràvits i de la pugna entre Compostela i Toledo per la primacia de l'Església espanyola.
|
![Santiago](Santiago portico.jpg) |
Les influències anteriors i posteriors.
La catedral de Santiago mostra influències arquitectòniques de diversos estils anteriors: el preromànic asturià (absis quadrangular o recte de la capella fundacional d'El Salvador, capelles de planta de ferradura embegudes en els murs, arcs de ferradura, canecillos i decoracions sota el ràfec, contraforts exteriors amb una semblança a les lesenas o bandes llombardes), el romànic hispà (la gran capçalera de la catedral de Jaca; la combinació de nau central de volta de canó i naus laterals de volta d'aresta de l'església de Sant Isidoro de Lleó), el art islàmic (els arcs lobulats en la Portada de les Argenteries) i, sobretot, pren elements de el romànic francès (capçalera amb girola, transsepte pronunciat amb prolongació de les naus laterals i capelles radials, tribuna amb trifori), especialment del seu tipus provençal, el més influït per l'art romà, i els models francesos de Sainte-*Foy de Conques, Saint-*Sernin de Tolosa i les desaparegudes Saint-Martin de Tours i Saint-*Martial de Llemotges.
En suma, és el millor exemple de la tipologia d'esglésies de peregrinació romàniques de els segles XI-XII. que busquen augmentar la seva cabuda per a rebre multituds de viatgers motivats per causes religioses.
La seva influència posterior va ser notable perquè va assentar a Espanya el triomf d'aquest model europeu importat de França, i més tard va influir en esglésies d'Espanya i de la mateixa França.
|
|
artístic. Javier Arrimada 2021
|
Pàgines de batxillerat humanístic i artístic. Javier Arrimada 2021 |
|