LA
TRANSMISSIÓ EN LA PROCESSÓ DE VERGES
COMUNICACIÓ
DE
JORDI ROCA I ROVIRA
dins la revista
GRA DE FAJOL Nº11
en homenatge al
Dr. JOSEP ROMEU I FIGUERAS
Olot,
abril del 1985
![](../imatges/olotpt.jpg)
|
|
La processó
de Verges és la representació anual d'un misteri tradicional que té les
seves arrels en l'origen del teatre català, en plena època medieval.
No és, tal i com es podria pensar, el manteniment asèptic i arqueològic
d'unes formes i costums ancestrals, sinó que és un acte dinàmic i sensible
a les aportacions de la història d'un poble que viu en una cultura que
evoluciona.
L'escenificació del Misteri de la Passió conegut popularment amb el nom
de la Processó de Verges, ens ofereix un gran nombre d'aspectes que mereixen
una anàlisi detinguda i aprofundida. Volem, però, centrar el tema del
nostre estudi en els fetsque han possibilitat la supervivència al llarg
dels segles del misteri, i que han permès d'incorporar-lo a la cultura
tradicional catalana.
Una transmissió mimètica:
Per a un lector del segle vintè, és difícil de creure que saber llegir
i escriure és patrimoni de la majoria de la població des de fa encara
no setanta anys en la majoria dels pobles de Catalunya; per tant és evident
que no ens podem imaginar altres formes de transmissió en una zona rural
com és el poble de Verges, diferents de la simple memorització, espontània
o volguda, d'uns textos i d'unes formes d'interpretació. Podríem dir que
es tracta d'una perpetuació dels hàbits d'una generació en la generació
següent. No voldríem pas oblidar la influència de la poca gent lletrada,
que hi ha hagut al llarg de la història de la tradició, sobre els actors
i sobre el misteri, però ben segur que aquest aspecte ha tingut una importància
nul·la sobre les formes de transmissió. I és que les formes de transmissió
només poden ser alterades per un canvi substancial de la majoria dels
participants referent al nivell d'alfabetització.
En els moments actuals, podríem veure ja les primeres mostres de l'efecte
de l'educació escolar sobre la majoria dels participants en la Processó
de Verges, i això podria, a la vegada, suposar un canvi important en les
formes de transmissió; la realitat, però, ens mostra una perpetuació dels
hàbits anteriors a la instal·lació de centres d'ensenyament a la vila
i tanmateix també la possibilitat que es mantinguin en el futur.
Analitzarem seguidament la supervivència de la transmissió oral fins a
l'actualitat, i la seva projecció cap al futur.
La transmissió oral
El text base del Misteri de la Passió que es representa a Verges, és una
peça que pertany a l'època literària coneguda per la Decadència. El seu
autor és Fra Antoni de Sant Geroni i ens explica en forma dialogada els
principals moments de la vida pública de Jesús.
És essencialment important que l'obra sigui escrita en vers, amb uns ritmes
marcats però força optatius, i amb rimes senzilles que ratllen gairebé
la condició de rebles. La rima, que sol tenir en la poesia un efecte marcadament
estètic, esdevé un recurs mnemotècnic essencial.
Els actors accentuen, fins i tot amb una intensitat supèrflua per l'eufonia
del vers, les rimes fins a ferne una cantarella poc adequada al sentit
ideològic de la frase però molt efectiva per a memòries poc exercitades.
El ritme marcat, amb molts paral·lelismes accentuals, produeix el mateix
efecte i complementa la rima d'una manera eficaç. Les paraules són poc
importants, i mai una paraula no és obstacle per a la pronunciació de
cap vers. De vegades l'actor adapta les paraules al ritme i això l'obliga
a oblidarse de les pauses de puntuació, però altres vegades fins i tot
una paraula és suprimida o adaptada espontàniament a fi de fer la mesura
dels versos més unitària i el ritme més regular.
L'alfabetització canvia una mica aquestes formes de dicció, però el seu
efecte és relativament recent. Moltes persones de Verges recorden encara
interpretacions d'actors que mai no han sabut de llegir i que en molts
casos feien una escenificació brillant del paper que representaven.
Quan l'escola s'integra a la vida quotidiana de la gent es produeix un
fet sorprenent, els actors memoritzen el text a partir de la lectura,
però com que han après a llegir en castellà pronuncien moltes paraules
de manera incorrecta. És freqüent encara que se sentin infinitius de verbs
amb la erra final marcada, que es canviïn les obertures d'algunes vocals,
o que es pronunciïn lletres que en català són mudes i en castellà no.
Paral·lelament s'ha observat també un canvi en la pronunciació dels versos
que té el seu origen en un canvi dels cànons estètics. La cantarella és
considerada com una forma de dicció deficient, i en canvi s'imposa de
manera paulatina però constant una dicció fonamentada en la pronunciació
gramatical de la frase. Els versos han perdut la funció mnemotècnica que
els mantenia a favor de la idea que expressa cada frase. Cal preguntar-se,
de totes maneres, si aquest canvi ha afectat les formes de transmissió
o bé si es tracta només d'una moda de dicció. La resposta sembla afirmar
que el grau de cultura pot ajudar a la millor interpretació del text,
però que les formes de transmissió es mantenen essencialment inalterables,
segons veurem tot seguit.
Present i futur de la transmissió oral
Si agafem per mostra qualsevol infant de Verges, que de ben segur
no es deu haver llegit mai el text de cap actor, i li iniciem els primers
versos de qualsevol estrofa, tot seguit ell serà capaç de continuar-los
i de mantenir, si cal, el diàleg que hem iniciat. Això sol podria demostrar
la supervivència de les vies de transmissió oral i faria evident que la
lectura que podria fer del text , ja de gran, modificaria la dicció però
no la transmissió. Hi ha dos aspectes dintre la Processó que no són pas
gaire coneguts i que són decisius de cara a la supervivència de la tradició
oral al llarg del temps: L'assistència massiva dels infants als assaigs,
i la Processó dels petits.
La Processó de Verges és una mostra de teatre al carrer, i per tant els
assaigs es fan també al carrer, Des dels primers dies d'assaig, i d'una
manera espontània, tota la mainada del poble es concentra ja des d'abans
de començar als llocs on s'assajarà. La majoria d'ells hi assisteixen
cada dia i segueixen de memòria tots els versos que diuen els grans. En
un principi se solen aprendre el paper que els fa més impacte, però a
la llarga són capaços de memoritzar, segons la capacitat, qualsevol paper
sense haver-lo llegit mai.
Més curiós és encara veure com els recursos mnemotècnics del vers destaquen
en els petits d'una manera especial; per a ells és més important demostrar
que saben els versos que no pas qualsevol valoració estètica, que no poden
entendre encara.
Un interès a part mereix la representació que fan els petits del poble
de la Processó, i que es coneix amb el nom de Processó dels petits.
Cada any, el divendres o el dissabte sant, la mainada organitza i executa
la seva pròpia representació. Els menuts del poble fan llavors de protagonistes
dels papers que els fan més il·lusió. És evident que la Processó dels
petits és una bona mostra de transmissió oral, però també ho és d'imaginació
i de capacitat d'organització. Les canyes seran les llances per als manages
i les camises de dormir bones túniques per als angelets, una cortina vella
pot ser un vestit de jueu i un xandall pintat amb guix un vestit de la
Dansa de la Mort, i així fins a completar tot el material.
En ella cada actor demostra el treball que ha fet a diferents nivells,
en el material, en l'organització i en l'esforç intel·lectual d'aprendre's
de memòria un text que només ha sentit a dir. Com podem veure, la transmissió
oral no s'ha alterat amb l'alfabetització de la majoria de la gent del
poble, i amb aquestes realitats és pràcticament segur que al llarg del
temps continuarà sobrevivint.
Així doncs, podem concloure aquest apartat amb l'afirmació que l'adquisició
de cultura per part del comú de la gent ha imposat una estètica de dicció
determinada, i que la reacció contra unes formes arcaiques ha derivat
en una pronunciació contrària a la tradicional, com si d'una llei pendular
es tractés. El temps, però, fa també que aquesta moda es vagi abandonant
i que en l'actualitat els actors del Misteri de la Processó de Verges
diguin els versos sense cantarella afectada, amb el manteniment de la
idea de les frases, però també amb la pronunciació rítmica, pròpia del
vers.
La mímesi visual
Hem vist fins ara com es transmeten els versos de la Processó a través
del temps, però aquesta anàlisi restaria incompleta si no dediquéssim
un espai a parlar de com s'aprèn la interpretació. Certament hi ha un
lligam entre el ritme dels versos i el moviment del cos, sobretot en aquells
actors que no tenen una possibilitat de desplaçament gaire acusada. És
fàcil d'observar el balanceig dels braços, del cap, o de tot el cos, i
també és fàcil de veure com els actors nous mantenen els hàbits d'interpretació
dels qui els han precedit. La situació i el moviment de l'actor en l'escenari
o al carrer només és còmode i fluid quan té la seguretat que dóna la repetició:
es tracta, doncs, d'una situació paral·lela a la transmissió oral abans
de l'alfabetització massiva i general. I això no només passa a nivell
d'actors, sinó també a nivell de l'escenografia general de tota l'obra.
Qualsevol canvi que hi hagi hagut ha estat per força, tant en moments
reculats com en altres de més recents, només quan les circumstàncies han
impedit la continuació exacta de qualsevol acte aquest s'ha modificat,
i no per altra raó. En tenim bons exemples en l'entrada de la Dansa de
la Mort al temple, que lliga d'una manera clara el teatre medieval dintre
l'església amb el teatre al carrer i que per als ulls del segle XX pot
suposar la contradicció d'un final doble i paral·lel, juntament amb l'escena
de la crucifixió. També n'és un bon exemple la concentració de diverses
escenes de la vida pública de Jesús, que es feien abans en diferents punts
del poble, en un sol escenari ja en temps més recents. Amb tot, l'anàlisi
detinguda d'aquests fets seria ja objecte d'un espai i d'una atenció especial
que depassa els límits d'aquest article..
|
|